Jag knuffade honom. Det var mitt fel!
Du knuffade honom inte. - Och inte du.
- Ingen knuffade honom. - Ingen.
Hjälp! Hämta hjälp!
- Ska jag pussa henne? - Ja!
- Hur pussas man? - Jag kan lära dig.
Jaså, minsann? Åh, det var ju riktigt mysigt.
- Åh, vad äckliga ni är! - Vidrigt!
Nu tar vi ett familjefoto.
Grattis på födelsedagen!
- Hur känns det? Är vi taggade? - Ja.
Första skoldagen, och stiliga är ni.
Högintensiv träning - det är den nya träningstrenden.
- Ska de skilja sig? - Nej.
- Han verkar arg. - Han måste älska henne jättemycket.
- Men du gillar honom. - Ja, det gör jag.
Men älskar du honom? Det tror jag att du gör.
Jag känner honom inte tillräckligt väl för att älska honom.
Att älska någon är stort.
Men han gör dig lycklig. Du är helt annorlunda nu.
Hela ditt ansikte har sett annorlunda ut.
Jag vet att vi tre kan vara vänner väldigt länge.
- Jag vill att du ska vara med honom. - Ziggy...
Och jag tror att du vill vara med honom också.
Sisten ner är ett ruttet ägg!
- En dubbel caffè americano. - En dubbel americano.
- Mjölk? - Man har inte mjölk i americano.
- En del vill ha det. - Det är espresso och hett vatten.
- Ska jag göra den själv, eller? - Nej, nej.
Renata?
- Hur mår vi i dag? - Hur "vi" mår?
Vi är upprivna, Mary Louise.
Vi oroar oss för en underbar mamma -
- som tvingas genomlida en vidrig rättsprocess. Och varför?
För att få vara med sina egna barn? Vi är upprivna.
Du är en god vän.
Celeste har tur som har ett så starkt stödsystem runt sig.
Jag tror ibland att om hon inte hade försökt ta på sig så mycket...
- ...så hade hon inte spårat ur. - Hon har inte spårat ur.
Hon är en ensamstående änka med två barn. Hon har klarat sig galant.
Jag tyckte att hon skulle skaffa en städerska eller en barnflicka.
Hon tycker att barnflickor skapar bekymmer snarare än underlättar.
- Vad sa du? - En mintte, tack.
Du gjorde samma sak när du var hemma hos mig.
Hemmamammor som vill få mig att känna att jag borde sitta inlåst?
För att jag har en egen karriär?
Jag har alltid satt min familj och mitt barn främst.
Så inte ett knyst. Inte ett knyst, din fördömande fördömare!
Fokusera på ditt eget jävla liv, Mary Louise!
Sätt den i en påse. Jag tar den för vi ska till samma...
När du frågar ut henne kan hon attackera dig, provocera dig...
- Jag har förhört vittnen förr. - Har insatsen varit så här hög?
- Det kan slå fel. - Jag känner henne, och det vet hon.
Jag har större chans att komma åt henne.
- Celeste... - Det är min tur, Katie. Min tur.
Det är ett smart drag.
Hon agerar advokat, men framställer sig som människa och mamma -
- utan att själv bli korsförhörd.
Hon kommer med alla sina frågor att vilja visa domaren:
"Se så stabil jag är. Så förnuftig, så smart."
Hon kommer säkert att gå varligt fram för att visa hur medkännande hon är.
- Om hon gör det... - Törnrosa.
Det var så Perry beskrev henne - Törnrosa.
Han var hennes prins och hon dödade honom.
Svara bara på frågorna som ställs.
- Visst, inga problem. - Då går vi.
Och hon sa...
- ...om och om igen: - Se vad du fick mig att göra!
Se vad du fick mig att göra!
Res er upp.
Mål nummer CV 04111, Joshua och Maxwell Wright.
Förhandlingarna inleds härmed. Ordförande är Marylin Cipriani.
Mrs Wright, ställ er i vittnesbåset. Mrs Wright.
Håll upp höger hand.
Lovar ni att säga sanningen och ingenting annat än sanningen?
- Ja. - Sätt er.
Varsågod.
- Mary Louise. - Celeste.
Din advokat framställde mig som en dålig mamma.
Han ställde bara frågor och du besvarade dem.
Är det din observation att jag är en dålig mamma?
Som du hörde mig säga till domare Cipriani på hennes ämbetsrum -
- så anser jag att du är en fantastiskt hängiven mamma.
- Det är inte intrycket... - Vad gäller mina observationer, ja.
Jag har observerat när du har varit våldsam mot pojkarna.
Jag har sett dig slänga ner Max på marken och skakat om honom.
Jag såg dig köra iväg i din pyjamas -
- när du var påverkad av Gud vet vad.
Du säger att det var sömntabletter. Och du körde faktiskt av vägen.
Så du mår inte bra.
Det är min observation - vilket vi kan acceptera efter det du genomgått.
Men jag kan inte acceptera att barnen är utsatta för stor fara.
Anmälde du till socialtjänsten att du trodde att mina barn var i fara?
- Det borde jag nog ha gjort. - Så svaret är "nej".
Ja, det är det.
Anmälde du till någon annan myndighet att mina barn var i "stor fara"?
- Nej. - Du säger att jag har varit våldsam.
Påstår du att jag rutinmässigt är våldsam gentemot dem?
Nej, inte rutinmässigt, men...
Påstår du att jag ofta är våldsam gentemot dem?
Nej, men vem vet vad jag inte har sett.
Så nu baserar du din åsikt på vad du inte har sett?
Jag är inte utbildad advokat, så semantiken...
Rikta dina svar till mig. Det är jag som ställer frågorna.
Sanningen är att du såg mig mista fattningen med min son en gång.
Jag överreagerade och puttade honom till marken en gång.
- En gång är allt som krävs. - Det vet du bättre än någon annan.
Som ung mamma, miste du någonsin fattningen med dina pojkar?
Det handlar inte bara om fattning...
Miste du någonsin fattningen och krockade bilen som ni satt i?
Ska jag upprepa frågan?
Nej, jag hörde frågan. Den var obscen.
Din son Raymond dog, delvis, för att du tappade fattningen.
- Stämmer inte det? - Protest.
Vittnet påstår att mina pojkar är i fara.
Det är relevant huruvida hon har dödat ett barn i sin vård.
Mrs Wright, var snäll och sätt er. Snälla ni.
- Varför gör du så här? - Jag försöker bara skydda mina barn.
Tanken på att du ska köra runt med mina barn i baksätet -
- medan du tappar fattningen skrämmer slag på mig.
Det här är ovärdigt, fru ordförande.
Anser ni att vi ska hålla oss inom värdighetens ramar, mr Farber?
Ni får inte attackera honom, mrs Wright.
Ovärdigt eller inte, det här handlar om fostran av barn -
- och därmed än din förmåga som förälder relevant.
Jag anar inte vilket trauma det är att mista sitt barn i en bilolycka.
Det måste ha varit oerhört förödande för dig såväl som för Perry.
- Det var det. - Hur gammal var Perry när det hände?
- Han var fem. Fem år. - Fem år gammal.
Han såg sin bror dö. Det var hans enda bror.
Fick han gå i terapi för att bearbeta traumat?
På den tiden överlämnade vi sällan våra barns smärta till andra.
- Du hjälpte Perry att bearbeta det? - Ja, det gjorde jag.
- Du pratade med och tröstade honom? - Ja.
- Höll honom i din famn? - Allt det du säger, ja.
Klandrade honom?
Klandrade du någonsin honom för att ha orsakat olyckan?
- Absolut inte! - Sa du att han distraherade dig?
Sa du någonsin "se vad du fick mig att göra"?
- Nej! - Nej?
Så om Perry sa att du klandrade honom för...
- Hörsägen! - Protesten avvisas.
Om Perry sa att du straffade honom, känslomässigt misshandlade honom...
Jag misshandlade honom aldrig!
Om han sa till mig att du sa till honom: "Det här är ditt fel."
- "Ditt fel att din bror är död." - Sluta!
- Om du någonsin sa det... - Nej, sluta.
Slog du honom någonsin? Sparkade du någonsin Perry?
- Mrs Wright. - Det är inte sant!
Vi verkar vara på väg bort från det aktuella målets kärna här.
Min man misshandlade mig fysiskt och psykiskt.
Ni vet att misshandlare i de flesta fall själva har varit utsatta.
Och huruvida vittnet misshandlade sin son är högst relevant.
Du ljuger.
Och det faktum att våldet -
- var en del av er sexuella relation...
Han var ingen misshandlare. Inte ens för en sekund.
Är Jane Chapman en lögnare?
Ljuger den här kvinnan när hon säger att din son våldtog henne?
Hon misstar sig.
Misstar sig? Är det troligt att en kvinna missförstår -
- om hon blir våldtagen eller inte?
Han kanske blev för vå... fysisk med henne.
Han trodde att kvinnor tyckte om det eftersom du njöt av det.
Och nu försöker du dölja din sjukdom -
- med de här vidriga påhitten.
Max och Josh måste hysa tilltro till sin pappa.
Hur ska det gå till när du kallar honom våldtäktsman och misshandlare?
Du tar död på hans minne. Han finns inte här.
Han kan inte försvara sig. Han är offret här. Inte du.
- Du gör illa min arm. Låt bli. - Jag pratar med dig!
- Ditt jävla svin! - Du svarade inte på min fråga.
Stäng av, stäng av, stäng av.
Okej.
Mina söner spelade in den videon.
Din oro för att jag hittar på saker om deras far är ogrundad.
Mary Louise, se på mig.
Han var din son.
Du är helt otrolig. Jag är bara ledsen att...
...att jag inte visste vad han gjorde.
- Att han gjorde dig illa. - Jag berättade det inte.
Jag borde ha vetat. Jag är din bästa vän, jag borde ha känt det.
- Du kommer väl att vinna? - Inte nödvändigtvis.
Det handlade om Perrys onda sida, inte om min lämplighet som mor.
Hur kunde jag låta dem bo kvar i det huset?
Hur kunde jag låta dem bevittna det där?
Och de såg så mycket mer än vad jag visste om.
Jag är kanske ingen bra och lämplig mor.
Säg aldrig så. Tänk aldrig ens tanken.
Du är en fantastisk mamma.
Är du perfekt? Nej. Är jag perfekt? Nej. Det finns inte.
Men du... Se så långt du har kommit, Celeste.
Se så stark du är. Du får inte tappa fotfästet nu. Hör du det?
Pojkarna hör hemma hos dig. Okej?
- Hur är det? - Inte jättebra.
Förlåt mig.
Jag vill inte att du ska tro att jag inte gillar dig.
Det är inte snällt att lägga allt det här på dig.
Du borde vara ute och ha kul, inte tampas med mina problem.
Vad är "kul"?
Att bli full, gå till en bar och möta en tjej jag inte känner något för?
Det här är kul. För det första, ingenting är perfekt.
Ingenting är ens bäst.
Att hitta något som är "bättre", "fint"... Till och med "bra" är bra.
Hur bra något än är kan man sabba det genom att överanalysera allt.
Bara din ödmjuka åsikt?
Kom igen, döda den!
Tio minuter till, sedan är det slut på allt dödande.
Hörni!
- Gick det bra i rätten? - Ja, jag tror det.
Är du en superhjälte?
Jag var som Wonder Woman och Hulken i ett paket.
- Gav du henne stryk? - Va? Nej.
Ingen gav någon stryk.
Varför ljög du? Du sa att jag hade slagit och sparkat honom.
- Perry sa vad du gjorde. - Det hände aldrig.
Så du menar att Perry ljög?
Nej, jag fostrade honom till en välartad pojke. En välartad man.
Personen vi såg på videon... Jag vet inte vem han är.
Jag hoppas att du slipper begrava dina barn, Celeste.
Du skulle inte ens orka stå på benen.
Du har mist dina pojkar, men du får inte ta mina.
Ljug inte om mig. Det är inte rättvist!
Det är min tur nu, pappa. Du kan gå.
Gå, du.
Om det inte gör något, är jag gärna ensam med henne.
Jag uppskattar våra stunder ihop. Hon är en god lyssnare nu.
Okej.
Så du vill släppa taget?
Jag glömde att berätta en sak.
Jag kanske har sagt det, jag minns inte, men...
Tiden verkar vara inne nu.
Jag älskar dig, mamma.
Det tog mig hela mitt liv innan jag kunde säga det.
Jag har tänkt mycket på något du sa för ett tag sedan.
Om lögnen.
Att den hade...
Att den levde sitt eget liv.
Jag tror att du har rätt.
Jag har haft dåligt samvete för att jag drog igång den.
- Det gjorde du inte. - Jo.
Du hade inte behövt spela med, men jag drog igång den.
Jag ser vilken skada den har gjort och hur den tär på oss alla.
På oss alla, även på mig. Alla våra vänskaper rivs upp.
Du och jag är vänner, Madeline. Och Jane.
Monterey Five eller vad vi nu kallar oss...
Vänskapen är lögnen.
- Hej, hjärtat. - Hej, mamma. - Hej, mormor.
Herregud.
- Vad hände? - Hon vaknade och var hungrig.
Är du hungrig, älskling?
Kan du gå och köpa en flaska vin?
- Visst. - Tack.
- Måste vi ha slips? - Ja.
Jag tycker att ni ska ha det. Ni är så stiliga.
Er pappa var alltid så snygg i slips.
Om han hade varit här hade han inte låtit farmor gör det här.
Jag tror inte att det sker, men om domaren ställer några frågor till er -
- så bara svara ärligt och artigt.
- Ska vi säga att vi vill bo hos dig? - Ja, om det är det ni vill.
Ja, då säger ni det.
- Är du rädd? - Litegrann.
- Är du rädd? - Ja, typ.
Jag också.
Vi gör det här tillsammans, okej?
Vad har jag sagt om socker?
- Dör man av det, eller? - Nej.
- Var har du fått tag på dem? - Jag har mina kontakter.
Packa ihop dina saker, vi måste köra nu.
- Är det jag? Slagpåsen? - Det är inte du.
Tala om vad du tänker. Jag vet inte om vi är tillsammans eller inte.
Om det blir bättre eller sämre.
Jag måste få veta vad du tänker innan min skalle exploderar.
Okej, kom.
Sätt dig.
Chloe, snälla du.
Jag har tänkt på vår bröllopsdag.
Kanske för att du dansade runt i din slöja.
- Minns du den dagen, Madeline? - Ja.
- Jag minns att den var glädjefylld. - Ja, för mig också.
Men vi lurade oss själva. Vi visste inte vad vi gav oss in på.
Du hade varit gift, så du kanske hade en aning.
Men de flesta bröllop är ett trohetshopp ut i ingenstans.
Alla löften vi avger... Vi vet inte ens vad fan de innebär.
- Det här låter inte bra. - Du är inte den du var då.
Inte jag heller. Människor förändras.
- Vi måste förnya våra löften. - Va?
Och den här gången för att leva upp till dem.
- Tror du att du klarar det? - Av hela mitt hjärta.
- Fullt medveten om vad vi gör? - Ja, absolut.
I nöd och lust...
- Nej, nöden har vi avverkat. - Jag fattar.
- Menar du verkligen det här? - Men...
Det här är inte ett snyggt paketerat slut på det som har varit.
Okej? Det här är en chans för oss att börja om på nytt.
- Du måste känna att du vill göra det. - Det gör jag. Det gör jag.
Då gör jag också det.
- Jag älskar dig. - Och jag älskar dig.
Det kommer att bli så bra. Vi kan göra det på stranden.
Vi kan ha ett tält och en stor fest med...
Nej, ingen fest.
Bara du, jag, Abigail och Chloe. Familjen.
Det låter helt perfekt.
Då så.
Det kommer att ordna sig.
KALIFORNIENS ÖVERRÄTT
- Vad har hänt? - Ett bakslag.
Hon har troligen fått en ny stroke.
Vi ska röntga henne nu för att se hur det ser ut.
Mamma. Mamma.
- Har ni sövt henne? - Nej, hon är medvetslös.
- Kommer hon att vakna upp? - Vi får se vad röntgen visar.
- Hon är alltför ung för det här. - Vi ska försöka skynda oss.
Res er upp.
Mål nummer CV 04111, Joshua och Maxwell Wright.
Förhandlingarna inleds härmed. Ordförande är Marylin Cipriani.
Det här är ett svårt beslut.
Ett som försvåras ytterligare av rapporterna från barnens psykiater.
- Enligt rapporterna... - Får jag yttra mig?
Det jag såg i den där videon...
Jag hade helt enkelt ingen aning om det.
Jag är verkligen ledsen.
Jag vet inte vad jag ska säga för att du ska kunna förlåta mig.
Jag visste inte om det.
Om jag hade gjort det...
Men det här handlar inte om förlåtelse eller skuld.
I dag handlar det om de här fina unga männens välmående.
Josh och Max.
Som jag sa från början, jag hyser inget agg mot min svärdotter.
Faktum är att jag älskar henne.
Hur skulle jag inte kunna göra det? Hon gjorde min son så lycklig.
Och pojkarna.
Men, Celeste, du är sjuk.
Det vi såg på videon var motbjudande.
Det var groteskt. Jag skäms så för min son.
Men du var delaktig. Du var medskyldig.
Du har medgett för mig, för dig själv, för rätten -
- att du var en del av sjukdomen som dina barn har exponerats för -
- och kanske infekterats av.
De spelade in det med sin telefon för att ha det i sin minnesbok.
Det är en sjukdom som du, med tanke på dina nyliga...
...sociala äventyr med främlingar, inte verkar ha kraft att stå emot.
Fru ordförande, jag tvivlar inte på att hon kommer att bli frisk.
Men under tiden, just nu, måste vi tänka på pojkarnas säkerhet.
Hon vill sina barnbarns bästa, precis som hon ville sin sons bästa.
Mannen som du såg på inspelningen...
Det var resultatet av din uppfostran och omvårdnad.
Det är en sak att bli ombedd att lämna över sina barn.
Det är en helt annan att bli ombedd att lämna över dem till dig.
De är mina pojkar. Jag är deras mor.
Jag har skyddat dem mot alla odds.
Jag har hållit dem vid liv, och mig själv vid liv.
Här håller jag med dig, Mary Louise. Du hade ingen som helst aning.
Och det är det som är problemet.
Mina söner är välartade pojkar.
Och jag kommer att fostra dem till välartade män. De blir välartade.
Jag har en lista med krav som medföljer domen.
De är självklara och ska efterföljas.
Vad gäller själva domen, vilket alla har sett -
- så har pojkarna tvingats gå igenom något fruktansvärt.
De står inför stora utmaningar gällande läkande och utveckling.
Det kommer inte att bli lätt.
Jag gör det inte svårare genom att beröva dem deras mor.
Kärandens yrkande avslås.
Celeste Wright behåller full vårdnad om barnen. Rätten ajourneras.
Förlåt mig.
Ni måste göra mig en tjänst.
- Här. - Tack.
Jag är verkligen ledsen, älskling.
Nathan...
Du är en fin man och en underbar far.
Skye avgudar dig och det med rätta.
Och jag vet att du älskar mig.
Men du har haft rätt i att det har varit något på tok.
Jag ska vara ärlig.
Jag är ledsen att jag inte har sagt det tidigare.
Jag älskar inte dig.
Tillfället är inte det bästa, men jag tror inte att jag någonsin gjort det.
Jag kan bara inte ljuga längre.
Förlåt mig.
- Vad fan är det här? - Hej på dig.
- Varför är grejerna kvar här? - Lustigt att du frågar.
Jag sålde alltihop till Ted Farrell i dag.
Han gav mig en fet check för hela alltet.
Och det bästa är att vi får behålla alltihop.
Vad menar du?
Ted är samlare och vill bara att det uppskattas.
Han vet att ingen vårdar det bättre än jag, så vi får behålla det.
Du menar alltså att du får behålla dina leksaker?
- Perfekt, eller hur? - Nej.
Nej, det är inte perfekt. Det är långt ifrån perfekt.
- Alla mina grejer är borta. - Sluta nu.
Vi har fått pengar för det. Lugna dig.
- Ska jag lugna mig? - Ja, lugna dig.
- Du förlorade alla våra pengar. - Nu börjas det...
Du har försatt oss i konkurs.
Vi måste sälja vårt hem. Vår dotters hem!
Och dessutom har du hela tiden satt på barnflickan?!
Tja, jag behöver ju något att leka med nu när hon är borta.
Herregud.
Det var för mycket... Hördu, vad fan gör du?
Vi äger ingenting av det här! För helvete!
Sluta nu!
- Inte den! Sluta! - Är det din förbannade favorit?
Hördu! Nej!
Du kanske borde ha visat mig lite respekt!
Jag är färdig.
Inget mer skitsnack. Inga fler lögner.
Tar du Madeline till din hustru?
Lovar du att älska, trösta, ära och skydda henne...
- ...så länge som ni är i livet? - Ja.
Mamma, tar du Ed till din äkta make?
Lovar du att älska, trösta, ära och skydda honom...
- ...så länge som ni är i livet? - Ja.
Jag förklarar er härmed för man och hustru. Kyss bruden!
Det kommer att ordna sig.
Jag vill följa med dig. Låt mig åtminstone köra dig.
POLIS
Text: Anna-Karin Strobel Lando www.sdimedia.com